Бях наркоман, неспасяем и безнадeжден.
Аз съм, Боб. Мамино синче.
С моята шайка грабехме аптеки.
Всички те бяха наши, нагоре и надолу по северо-западния Пасифик:
открити и закрити.
Това нямаше значение. Разликата бе в техниката.
Но не си мислете, че всичко е така просто.
Да си наркоман не е лесно. А още по-трудно е да командваш банда.
Дайана беше моя жена.
Обичах я. А тя обичаше дрогата.
Бяхме добра двойка.
След поредния удар забравях за нея.
Рик беше моят партньор. Моите мускули.
Той не беше нов в престъпния свят.
Беше изминал уличния път от хулиган до бандит.
И работеше нелошо.
Надин беше приятелката на Рик. По време на една от нашите акции тя стоеше до касата..
Беше добра.
Нямаше минало. Само усмивка, от която се разтапяха мозъците ни.
Тогава бях главатар.
Грижех се за тях всичките, като за собствени деца.
Но дълбоко в душата си знаех,
че накрая нищо няма да излезе.
Защото играехме игра, от която да спечелиш е...
невъзможно.
Добро утро. Красива шапка.
- Да Ви се намират ментолови дъвки? - Извинете, боя се, че не.
Ей! Елате тук! Жената припадна!
Тресе се цялата по пода!
Може да си глътне езика.
Виждате ли колко е посиняла!
Извинете, ще може ли да си вземете парите за сиропа за кашлица?
Само минутка, м'ем.
Каква минутка, човече? От устата и се показва пяна.
Необходима ни е кпешна помощ. Тук една жена получи епилептичен припадък.
- Е, как са нашите работи? - Долу-горе.
Сигурни ли сте, че всичко е наред?
Идвайте веднага. Веднага!
Бързо.
- Нали ви казах да излезете, а не да пълзите. - Ти каза да вървим, и ето - вървим.
Да, казах да се изнасяте, а не да се любувате на витрините.
Дяволите да го вземат, Боб.
На всяка цена ли трябва тук да го правиш? Не можеш ли да почакаш, докато се върнем у нас?
Млъквай и си гледай пътя.
Господи, гледай какъв трафик само е.
По дяволите, само да се приберем веднъж. Къде бе, идиот?!
Щом се намереше дрога, всеки един се отпускаше.
И винаги ми ставаше смешно, когато виждах амфетамин или смес в такова количество,
че лъжичката трябваше чак да се препълва.
След като лекарството попаднеше във вената,
нагоре се издигаше топла вълна, а след това в мозъка избухваше взрив,
топлината започваше бързо да пълзи по цялото тяло и изпитвах божествено удоволствие,
струваше ми се, че целият свят ми се усмихва...
и е готов да ми даде покой и светлина.
Всичко изглеждаше велико.
И най-заклетият ти враг вече не ти се струва толкова лош.
Мравките в тревата като че ли започваха да светят.
Всичко наоколо придобиваше розов оттенък.
Оттенък на цвета на победата. Животът бе прекрасен.
Дяволите да го вземат!
Да пукнеш дано. Господи.
Кой ти даде книжка, бе?
Лайно такова!
Наоколо е такъв мир и покой. Все едно се връщаме от църква.
Някой да ми е виждал запалката?
Та значи, работех за един човек във Валдес...
когато ми хрумна тази добра идея...
Да го изпратя по вода.
- Надин? - Дай и на мен от това на Рик.
Не те съветвам.
- Защо не? - Не ти трябва да се блъскаш с шибаното синьо.
Дай и половин доза, Боб. Няма да я вдигне толкова.
Дявол да го вземе. И аз съм като вас. Искам същото, като на останалите,
даже и да не е цялата доза.
Не, Надин. Така не се прави. Ти все още не си се "вързала".
А кой рискува най-много, а?
А Дайана? Че тя нищо не прави.
Наистина ли?
Ти как мислиш? Не и давай нищо, Боб.
Изхвърли я на онази улица, от където я забърсахме.
А, така значи. А да играе роли, е честно.
На теб ти се полага четвъртнката. И ти ще си я получиш.
Но аз приключих с приема на студенти в моя университет.
Вземай си твоето...
и се разкарай от тук.
Сложи си половинка синьо и релаксирай.
Оправете и спокойно. Надин, събери лекарствата.
Рик, грабвай пистолета. Айде, бързо.
Това е Дейвид. Дейвид е. Какво искаш?
Боб, може ли да си поговорим? Пусни ме вътре.
- Сам ли си? - Да.
Да не мислиш, че съм довел за ръчица и баба си?
Дейвид, ти си тъпанар.
За чий това бе, човече? Да не сте издухали тотално, а?
Какво, по дяволите, искаш?
- Имаш ли нещо? - Този път - нищо, нищо не хванах.
Щото исках да погледна, дали няма да ти се намерят малко спийд.
Имам малко. Ама съвсем малко спийд.
Наистина ли? Влизай. Малък шибаняк такъв.
Айде Дейв, значи имаш спийд? И от кои?
Метадрин на кристали. Наистина е супер, човече.
Цяла нощ го опитвах.
Ето, вземи. Пробвай и ти.
И колко от тези лайна мога да взема?
10 грама.
Хубаво, ще поговоря с Дайана. Ще седнеш ли и да погледаш ТВ?
Хубаво.
Бейби? Дойде един пич и донесе спийд.
За чий са ти е този спийд? Знаеш, колко изглупяваш от него.
Знам. Помниш ли кой ден сме днес, а? Събота, нали?
Айде да вземем малко спейд и да се покефим. И ще идем да оберем онази голямата аптека.
Нали я знаеш, дето е на един ред с бюрото по труда.
Бейби, не ги разбираш ти тези работи. То е като покера.
Когато ти върви, целият гориш. Когато спре, трябва да починеш.
Сега играта ми тръгна. Толкова съм горещ, че ще подпаля всичко наоколо.
Хубаво, мой човек.
Ако си толкова горещ, защо не вземеш да ме сгрееш в кревата?
- Престани, знаеш какво имам пред вид. - Да, бе. Знам.
Не съм, само обикалях наоколо.
Направо съм литнал. Може да го направим когато си поискаме.
Освен това, сега у нас има хора.
Дейв, можеш ли да ми намериш телевизор?
- Да, мога. - Цветен?
Да, а с какво ще ми платиш, човече?
Ще ти доставя валиум. Ще ти е достатъчен.
- По 10 милиграма. па 60 $ едната. - Не е зле.
Слушай.
Не казвай на Боб.
Нищо няма да му кажа. Да върви на майната си...
Сега ще обсъдим всичко, пичове.
Момчета, а синички нямате ли?
Синички ли? У мен? Дявол да го вземе, не. Нали знаеш, Дейвид, колко е трудно днес със сините.
А с морфина как сте? Имам добър морфин.
Ти какво, пич? Нямаш ли морфин - сулфат?
Ти си изперкал, бе мъжки. След таз тъпня не виждам как да спра.
Очите ми се разфокусираха.
Освен това, не искам да сменям кон за кокошка.
Та какво казах? Виждаш ли, Дейвид, това е всичко, което имам.
Това са глупости, човече.
Вие, момчета, ме имате за идиот. Пък аз не съм такъв, какъвто ви се виждам.
Ей, Дейвид, съжалявам, приятел, че сделката не се получи.
Добре де, дявол го взел. Извинявай.
- Нямах нищо пред вид. - Добре де. Всичко е наред.
Та колко милиграма морфин ще ми дадете за това, а?
По 150 милиграма за упаковка, само заради това, че ми е толкова гот.
А ти си такъв красавец, ще взема всичките 10 грама.
10 грама ли? Хубаво. Ще ми дадеш по 9 за порция, 9 по 10...
прави, ъъ... 75.
Да, 75. Точно.
Стават 90, Боб.
Да Боб, 90.
Ей Боб, колко ще ми вземеш за нея? А тя колко струва?
К'во?
Колко искаш за тази апетитна женичка?
Ти к'во бе, за някакъв скапан сводник ли ме вземаш, а?
Не съм чувал до сега в целия си живот такова нагло нарушаване на правата на жените.
Само ми е интересно, колко спиид би ми дал за това момиче тук?
Ами аз... аз не знам.
Простак такъв! Само ме докосни и ще ти счупя челюстта!
Не, бе. Нищо не искам.
Така, така. Айде да свършваме.
- Сори. - Вземай си боклуците, Дейвид, и се измитай.
Имаме работа.
Добре де, добре, Дайана. Ето, Боб.
Да.
- Добре, човече. - Отлично, благодаря. До скоро.
Момчета, всичко хубаво.
Следващият път, като ми попречиш, когато се упражнявам по математика,
ще те продам за пачка дъвки на първия срещнат цирков клоун.
Погледни ме, бейби. Станал съм истерик.
Извинявай, Боб.
Припомни си! Тя имаше блузка.
Хмм...Не мога да си спомня точно.
Дайана, ти да не си изкрейзила?
Дайана, какво по дяволите правиш?
Да не си се нашмъркала с лепило, а? Дайана, слушай. Трябва да поработим.
Знам тази болница, намира се на брега. Всичко там е девствено. Абсолютно.
Имам пред вид мястото, няма никаква охрана.
Там имат кокаин. Във всички тези болници е фрашкано с кока.
Боб, ти си изперкал. Нали знаеш, че за последните месеци това бе най-добрият ни удар,
пък на теб и това ти било малко.
Искам малко почивка.
Престани, Боб.
Познаваш ме. Не мога безкрай да се занимавам с това.
Ами давай тогава. Занеси ме до спалнята на ръце.
Че защо на ръце? Знаеш ли, Дайана, време е да се захващаме за работа.
- Само искам да ме обичаш. - Защо ли просто...
Не искаш да ме чукаш, а пък винаги аз трябва да карам.
Виж сега, трябва да се размърдаме и веднага да "оправим" и болницата.
Ще успеем до съмване.
Ще занемееш, като го видиш, човече.
Имам пред вид... не мога да седя и да си мисля, че всички тези цветни топчета и хапчета си седят и ме чакат.
До стената!
- Всички до стената. - Млък.
Проверете и в другата стая.
Добре, вие двамата, обърнете се.
Твърде скоро казвах, че "Боби нещо се е снишил". И изведнъж - удряте поредната аптека.
- Глупости. - Не си очаквал да ме срещнеш тук, нали?
- От години не съм обирал аптека. - Глупости!
Чуйте ме, нищо няма да намерите.
Айде да звъннем на адвоката. Сигурен съм, с него ще се разберем по всички въпроси.
- Нима ви приличам на наркоман, а? - Ти си едно малко лайнце.
Прелестно, Боб. Няма да станеш светец.
- Имате ли заповед? - Имам.
Обаче е залепена за един от тези куршуми.
Ще съжаляваш, ако продължиш да ме заплашваш. Погледни тук.
Чуйте, момчета, да не сте прекалили с Мики Спилейн, а?
Струва ми се, че не си разбрал.
Не пипайте щеките, трябват ми. Това ми е Бен Хоуган'а.
За какво трябва да ходиш в тези клубове, а?
- Как си прекарваш времето? - Към осем ще имам игра.
В осем ли? Глупости. И къде ще играеш?
В Мейфилд. Предишния път спечелих там 75.
Не ходя на такива места. Доста шибано място е.
Мейфилд е за сополанковци.
И как ще играя сега там? Всичките ми щеки са счупени.
Имай сърце!
Счупи още две, тогава шибаният клуб ще осиротее.
- Така добре ли е? - Благодаря, човече.
Дайана, нали няма повече да криеш таблетките на някакво тъпо място, а?
Като например в замразената риба, а?
Не разбирам за какво ми говориш, дявол те взел.
- Исусе. На колко ли е? Дали има 18? - На 22 е. Навършила ли си вече 22?
- На 22 е. - На 22 съм.
Щастлива си.
Хубаво, девойки. Сега вижте:
Ще ни кажете къде са наркотиците, и ще се избавите от излишни главоболия.
Или пък ще стоите със затворени уста,
а пък ние ще започнем да разглобяваме тази къща тухла по тухла... Кое ти харесва повече?
Чавече, обичам полицаите.
Не всички наоколо са такива, тъпаци като Джентри...
като има голяма конкуренция между тях, се стараят.
Нали така?
Хубаво.
Вие двамата - вземате колата, и наемате един апартамент.
Намери нещо в Уест Сайд. От много седмици не сме излизали на светло.
- Всичко трябва да стане чисто. - Хубаво, Боб.
- Да не изпортите нещо... - Няма да изпортя, успокой се.
Дайана ще дойде с мен у майка ми. За да завъдим нови запознанства.
Нещо прилично.
- Охо! - Здрасти, мамо!
Господи, това е синът ми - наркоман и крадец, и безумната му жена - нимфоманка.
Maмче. Здравей...
Кажи ми, с какво съм заслужила това?
През цялото време седя и чакам, кога ще почукат на вратата и ще кажат, че синът ми е мъртъв.
Умрял от свръхдоза.
Застрелян от луд аптекар, или бягайки от полицията със счупената си кола.
Че защо на мен?
Да ти се намират дрехите, които ти бях оставил миналия път, когато ме прибраха?
Ихвърлих целия този боклук. Не съм мислила, че ще се появиш.
И как можа да си го помислиш?
Той е крадец и наркоман, и това му е по-важно, отколкото майка му.
Е, щом така казваш...
Могат да го затворят. А в затвора също ще му е добре. Нали, Робърт?
Защо толкова ненавиждаш Боб и мен, мамо?
С какво сме заслужили такава ненавист?
Не изпитвам ненавист към теб, Дайана. Нито към Робърт.
И, Господ да ме прости,
жал ми е за вас двамата.
Вече сте възрастни,
а пък се държите като деца, които не искат да се развиват, а да си играят.
Е, не може цял живот, Дайана.
- Има ли тук още нещо ваше? - Ако е останало, можеш да го изхвърлиш. Ще донеса още.
Кажи по-добре, ще открадна още.
Млъквай!
Значи това е новата ни къща.
Да, Боб.
И що се казва "Жозефин"?
Не знам. На пича, който ни го даде, му викат "Дейл".
Сигурно му е харесало името "Жозефин".
Последният път, когато бях на "асид", реших да си нарисувам автопортрет.
Приличаме си, нали?
Виждам пред мен всичките онези пликчета с таблетки, които болницата ми е пригласила.
.. покупка на месеца - стереосистема.
Хот дог!
Между другото, за кучето, Боб. Как мислиш, да си вземем ли с Рик едно кученце?
За да има за кого да се грижим, когато вие си отидете.
Не.
Никакви шибани кучета.
- Ама к'во имаш против кучетата? - Чуй ме, никакви кучета и - толкоз.
Кажи им какво се случи с последното ни.
Айде, сама им разкажи им всичко.
Не искам сега да го обсъждаме.
Веднъж си имахме пес. Казвахме му "Панда".
Беше най-умното куче, което сте виждали някога.
Винаги следваше Боб, където и да отидеше.
Е, а след това... веднъж ни се лепна полицията...
след като бяхме изтарашили градската аптека.
Кучето излезе от колата и избяга.
Търсихме го навсякъде, но времето ни притискаше.
Следяха ни по петите, и трябваше да вдигаме гълъбите.
Мислехме си, че го е прегазила кола, или нещо такова.
Но не било така...
... а го намерила полицията.
Сетили се, че това куче е наше, и се юрнаха подире ни.
И то ги доведе точно у нас.
Затвориха ни в панделата...
а Панда я приспаха.
За кожата му, за белите му зъби и за доброто му настроение...
Това е изборът ви -
говеждо със сос и никакви подправки...
Надин, ти разбираш ли какво направи с нас,
като спомена за кучета у нас?
- Не. А какво съм направила? - И идея ли си нямаш?
Не разбирам какво съм направила, Боб?
Навлече ни 30 - дневно проклятие - ето какво направи.
Успехът се изпари за следващите 30 дни.
Имаш ли календар, за да разберем кога проклятието ще отпадне? Кой месец сме?
Господи, Боб.
Никога нищо не си ми казвал за това, че тук не трябва да се споменават кучета.
Никой не е споменавал за кучета, Рик,
защото само споменът за тях съдържа това проклятие.
А ако е в това работата, има ли и още неща, които не трябва да се споменават, за да не си навлечем неприятности?
Между впрочем - има.
Сега можем да говорим за това, затуй, защото следващите 30 дни ще трябва да мълчим.
Шапките.
Да. Шапките.
Ако някога видя шапка на леглото тук, този, на който е, повече няма да ме види.
- Ще изчезна. - Това важи за нас, двамата.
- Че защо пък шапка? - Ето така, скъпа.
И още - огледалата. Никога не поглеждай обратната страна на огледалото.
Това може да повлияе на бъдещето ти, защото когато правиш така, значи гледаш назад.
Не. Гледаш вътре в себе си.
Но нищо няма да разбереш, защото по-рано не си го виждал.
Във всеки случай, се намесваш в бъдещето си. И това може да е за добро, но може и да е за лошо.
В края на крайщата, не искаме да предизвикваме съдбата, нали?
Но най-кофтито нещо е... тази дяволска шапка на кревата.
Тя е най-кофти от всичко.
По дяволите, тя означава 15 години несполуки, или даже смърт.
А аз бих предпочел смърт пред 15-годишно проклятие.
Успокой се, миличък. Полегни си малко.
Много вълнения ти се насъбраха. Даже е добре, че имаме тези 30 дена.
Само не се коркай, Боб.
Понякога несполуката се превръща в успех.
Спомни си, колко пъти пукахме гума, и двигателят се чупи, и ей-такива работи.
И всеки път мислехме, че е глупаво предзнаменование.
И всеки път все някак се измъквахме.
Разбираш ли накъде бия, а?
Въобще не чаткам.
За толкова много години разбрах,
че нещата, които трябва да се търсят - това са знаците, и...
Знаеш ли на какво прилича това? Като че ли всички коригират нещо си, а след това казват:
"Върви и го вземи"
"То лежи там, за да го вземеш ти, момче"
"Сега може всичко, а аз ще ти кажа кога времето ти ще изтече".
"Само гледай знаците".
"Това е всичко, което трябва да направиш"
По дяволите. Извинявай, малката.
Прощавай за това.
Какво става там?
Айде да влезем. Имаме материал за тях. И ще ги вържем.
Всичките ги прибираме на топло.
Не. И ще ти кажа защо. Не искам да взема от територията на Боб невинния агнец.
Единственият начин да се вземе е...
по пътя за в къщи След поредния удар.
Да, да, да.
- Кой е това, Боб? - Не знам. Мислех, че си на курс.
- Здравей. - Да не съм ви събудила?
- Не, не, не. - Не.
- Не спяхме. Нали, Рик? - Не знам какво да си мисля...
Видях един подозрителен тип със стълба.
Обикаляше под прозореца на спалнята ми.
Не можех да заспя нито за секунда.
като знаех, че наоколо се разкарва някакъв сексуален маниак.
Успокойте се. Сега ще дойдем при вас и ще проверим.
- Огромно благодаря. - Сега ще се съберем и ще дойдем.
- Лека нощ. - Лека нощ.
- Бай - бай.
За кой дявол и е в 2 часа сутринта?
Това беше Джентри.
Да.
През цялото време ни е следил.
Кучият му син.
Да.
Е, струва ми се, трябва да му дадем един малък урок.
"Причината, поради която не можете да арестувате Боб Хюз, е в това,
"че се е разбрал със съседа си, който живее от северната страна.
Домовете им са съединени с жица.
"И Боб подава сигнал, когато му трябват наркотици.
"Съседът му връзва пакетчето, и Боб го издърпва.
"и има всичко, което иска, а главният запас остава в друг дом."
- Бай, тате. - Бай - бай.
- Извинете, може ли за секунда. - Да.
- Тук ли живеете? - Да.
Аз съм ваш съсед. Разбирам, че, това не е моя работа, но...
Как мислиш, какво носи в чантата, а? Може би боклук?
Воъв всеки случай съм сигурен, че не е обяд.
В около 2 през нощта погледнах през прозореца и отчетливо видях човек.
Здравият му кучи син, наметнат с черен плащ,
Стоеше на върха на стълбата и зяпаше през горния ви прозорец.
Едната си ръка държеше под плаща.
Виждаше ми се, че не е на себе си, от мястото, където бях.
- Ще го гръмна, и ташаците му - също. - Секундичка, мистър.
Видя ли, как си говореха един на друг и жестикулираха, а?
Нещо май договаряха, и това не бе случайна среща.
Да, виждам.
За секунда ми се стори, че че този здравеняк ще скочи на Хюз,
но нещо му се дръпна лайното.
Много ми се искаше да погледам.
О'Кей! Знам за какво си помислихте, момчета:
"Защо ли Боб и този път го пожали?"
Ще ви кажа, това вече е нещо. И то ще ви хареса.
- Дайана, ти къде? - Отивам да купя цигари.
Айде, по-бързо, тогава. Не бива да го пропуснеш.
- Рик, а ти къде? - За бира, Боб.
Хубаво. Само не ми плачете, ако пропуснете всичко.
О'кей. шшшът! Ето ги - идват. И двамата.
Елате насам. Елате всички.
Сега те са на ход. Един се катери,
Сега ще им даде да се разберат.
О'кей. Съседът излиза. О, по дяволите!
Държи пушка!
Ето го, кучият му син!
Време за шоу! Уааа!
О, по дяволите!
Боб, искам да си поговорим за онова, което се случи миналата нощ.
Разказахме на следователя всичко, което знаехме. Нямам какво повече да добавя.
Ти, малък негоднико. Халамер и Трузински знаеха, че ти си ги натопил...
и мога да се закълна че не са във възторг от това.
Така че, Боб, бих искал да ти направя едно предложение.
Защо не се изметеш по-надалеч от тук, а?
Почакай, Джентри. Нали аз спечелих войната, а не ти.
На кого се мъчиш да диктуваш условията, а?
Намери си някой полицейски участък, в някой малък град, където би могъл да станеш местния шериф,
да се напиваш всяка събота и да гониш местните бандюги?
Казваш, че си спечелил войната, а?
Вдигнете го.
Заради теб, лайно нещастно, раниха мой офицер.
И докато не се оправи, ще забравиш и родната си майка.
Пуснете го.
Лайно нещастно.
Позволи ми да ти помогна, Боб.
Я върви на майната си, Джентри.
Не забравяй клубовете, приятел. И си усъвършенствай удара.
Не мислете, че Джентри ни изсели от града, поради кашата, която сътворих.
Не, разделяме се, защото всичко се прецака.
Проклятието на Надин се оказа по-силно, отколкото предполагах.
Дойде време да сменим обстановката, както става, когато си на кръстопът.
Дайна събра наркотиците и ги разкара по автобуса..
на разни места в Пасифик Норд Уест.
Така че - да можем да си вземаме от тях, когато ни потрябват.
Разбира се, тъй-като не трябваше да позволяваме да ни гепят с кола, фрашкана с наркотици,
се презастраховахме, като направихме дупка в пода на колата.
И когато виждахме полицейска лампа, я използвахме по предназначение.
Да не би нещо да не е наред, полицай?
Запасите от наркотици стигаха само за 8 часа, преди да се доберем до другия тайник
Нека ви кажа, никаква тежка работа не изисква такива усилия, каквито ни бяха нужни,
за да поддържаме тонуса.
Наехме този камион не за това, че не ни достига транспорт.
С такъв автомобил е много по-лесно да се придвижваш.
Свидетелството за правоуправление е истинско, и ние изглеждаме..
като два селски пича на разходка с проститутка.
Ей! Винаги съм мечтал да стана фермер, Боб.
Уааа! Видяхте ли това, момчета?
- Какво? - Прозореца.
Видяхте ли отворения прозорец?
- Не. - Що за прозорец, а Боб?
Отзад всичко е чисто.
Добре. Вдигни ме. Скоро се връщам.
Готови? Раз, два, три.
Надин, вземи и го сложи в камиона.
Рик, ела насам. Погледни тези два сейфа. Виждаш ли ето там, а?
Рик, да си вървим.
Млъквай!
О Господи! Трябваше да вземем със себе си и чекмеджето.
Бейби, играеш на карти ли? И кой печели?
Какво ти става?
Нищо.
Кокаин.
- Мамка му. - Какво е това, Боб?
Усилен Дилодид, ето какво.
Пълно шишенце със спийд.
Някъде трябва да има още!
Уауу! Видя ли и това, а?
Рик, представяш ли си, колко може да струва това шише?
- Не, Боб. Колко? - В ей това малко шишенце...
тук има около 800 и нещо порции.
По 10$ за порция. Става общо към близо 8400 долара.
Най-добрата дрога, която може да се купи с пари.
А може пък това шишенце да ни стигне и на тримата за седмица.
Разбира се, че е така.
Струва ми се, ще трябва да разрушим проклятието?
- Радвам се, че минахме кръстопътя. - Боб, айде да се пробваме, а?
Трябва да се внимава с това нещо. То може да ви убие.
Дайана, вземи чашата с вода.
Бавно.
Ще ви покажа къде ще скрием това.
Ето - тука.
Сега вземаме всичко това,
и аз ще го сложа тук, след това ще добавим още няколко опаковки...
и всичко това ще се окаже над чужда стая.
Уоууу!
Ей! Ей! Стегни се! Така ли се дъниш? Голяма работа е...
След за няколко часа ще трябва да се измитаме, но пак ще се върнем,
И какво е говорил този кучи син против мен, а?
Нищо не е говорил за теб.
Ясно, просто не иска да ме вземе със себе си, нали?
А само веднъж да ме захвърлите, повече никога няма да се върнете за мен.
Надин, какви ги плямпаш?
Айде, малката. Аз съм с теб. Никога няма да те изоставя.
Той е просто дяволски...
- Млъкни! - Прасе!
- Млъквай! Престани.
- Прасе! - Не говори така. Моля те, Надин.
Всичко се подрежда при нас.
Защо трябва да разваляме всичко?
Не мога да понеса такава "духовна извисеност".
Всички тези брътвежи за проклятия. Нали не вярваш в тези капризи, а?
Просто не знам.
Просто не трябва да говорим за домашни животни в тяхно присъствие, и да си оставяме шапките на кревата.
Нима е толкова трудно?
Готова съм да докажа на всички, че оставянето на шапката на леглото не значи нищо.
Ей, Рик, да вървим. Хайде.
По-добре да не го беше правила.
Довечера ще излезеш заедно с тях, а като се върнете, всички ще видите...
Когато се върнем, не искам да зървам шапката на кревата. Ясно ли ти е, скъпа?
Понякога, Надин, с теб е невъзможно да се разговаря.
Ей, Рик, Рик, Рик.
Не бъди толкова агресивен. Просто искаме да се позабавляваме, нали?
- Не бих искал някой да пострада. - Добре, Боб.
- Готово ли е всичко? - Да.
Приготви се да умреш.
Демерол. Мамка му. Ех!
Не му е в стила.
Боб е като заек, навън и навътре, пълен "нонсенс".
Работата тук няма да се ограничи само с болничната аптека.
"Мисис Джейн Роб, да се яви в приемното!"
Изглежда е вътре, но няма кък да излезе. Връщаме се.
Прибрали са го.
Тези негодници. Знам.
Чувствам го със сърцето си.
Мръсни копелета.
Надин.
О, Боже!
Скъпа, прибрах се.
Знаеш ли, не мога да повярвам на това, което ми се случи.
Какво става?
Кой е сложил шибаната шапка на леглото?
Тя, Боб.
Ама тя нямаше нищо пред вид.
Тя постигна своето.
От къде е намерила дрога? Не би могла да го направи, ако не е била поне на 2 дози.
И къде го е крила?
- Кой и е дал това? - Какво е?
По дяволите! Взела го е от пода на камиона.
когато ги е събирала.
Хитра малка кучка.
Боб?
Не говори така за нея, Боб. Тя е мъртва.
Затова за нея - не с лошо.
Рик.
Тя те прекара.
Собствената ти жена те прекара на завоя.
Тя си получи това, което заслужаваше.
И ето какво още.
Тя ни навлече проклятието, и бихме били щастливи, ако избегнем кармата си.
Тя ще ни издаде, а на нас ще ни лепнат убийство от първа степен по законите на този щат.
За Бога, разкарай тази шапка от кревата.
Студена е.
По дяволите, все едно съм взел да възпитавам някакви дечица,
и ги обучавам да крадат.
Разбираш ли, Дайана?
Всички тези деца.
Те всички са деца на телевизора.
Гледат как хората се убиват един - друг и се чукат навсякъде.
И това е всичко, което научават.
И те мислят, че това е допустимо, че е нормално.
Знам, миличък.
Наистина се изморих.
Бедната Надин.
Тя беше невинна като младенец.
Е, и сега какво още?
- Здравейте, вие ли сте мистър Хюз? - Да.
- Готов ли сте да се разплатите днес? - Не. А защо?
Виждате ли сър, възникнаха проблеми с помещенията, и...
днес се налага да опразните стаята си.
Точно днес ли?
- Значи трябва да си ходим, така ли? - Боя се, че да.
Виждате ли, планиран е конгрес на шерифите, който ще се проведе тук,
и вички тези стаи са резервирани още от преди 90 дена.
Добре. Може ли да дойда в офиса ви и да си поговорим след 10 минути?
Дайте ми само 10 минути.
Мога да се обзаложа, че все някого тук бихме познали.
Не мога да повярвам. Просто не мога.
Конгрес на шерифите, без майтап.
А защо не пък конференция на каубоите?
Извинете.
Ало? Има ли някой?
Извинете, мистър Хюз. Но трябваше да ни предупредите, че планирате да останете за дълго.
Вижте, с мен в стаята живее и колегата ми, той е болен, има заушка.
Просто не бих искал да го тревожа, да не вземе да зарази някого другиго.
Докторът каза, че това ще продължи само още един ден.
"Преберете го този! Той го направи!
"Виновен! Виновен!"
Предстои ни още да я измъкнем от тази тълпа.
Струва ми се, че ще си изпочупя всички нокти.
Надин май те надмина, а, Боб?
Ще ти кажа каква е работата.
Страхувам се, че всеки момент някое мазно ченгет ще разбие тази врата,
и ще каже: «Разкарайте се от тук, това е моята стая"
Дайана.
Какво?
Обичам те.
Аз също.
- Дайана? - Хммм?
А къде е синята чанта? Една такава, голяма.
Дайана?
Не се тревожи, Боб. Ще го направим. Винаги сме успявали.
Айде по-бързо, бейби. Закъсняваме за самолета.
Здравейте.
Господи.
Какъв тежък ден.
Ако полицията не стигне до тавана,
си раздели праха с Рик. Дай му повечето.
Не го прави на въпрос.
Какво има, Боб? За какво си се замислил?
За нищо.
Месля да се върна... в къщи.
Искам да вляза в програмата за отвикване с метадон.
- Искам да се изчистя. - Ти майтапиш ли се?
Не.
Дайана,
повече не мога така.
Но аз не искам да нлизам в тази програма.
И тогава какво ще стане с мен?
И защо не искаш с мен, а?
Благодаря, мой човек. Знам за какво говориш.
Заради сините небеса над нас. Значи искаш да се пречистиш? Айде!
Но ти прекрасно знаеш, че аз няма да мога.
Виж, Дайана, прави каквото искаш.
Вземи всичко, което имаме. Всичко, което искам е - да се добера до в къщи.
Хващай лопатата. С нея ще се заема аз.
Връщай се в камиона.
Върви.
Карали ли сте по-рано курса за въздържане и отвикване?
Не.
Ясно. Колко време сте приемали наркотици?
Цял живот.
Значи това не ви е първи курс по отвикване?
Не. Това ми е първи курс по отвикване с метадон.
На колко сте?
На 26.
- Женен ли сте? - Да.
А къде е жена Ви?
Не знам.
Деца имате ли?
Не.
Работите ли нещо?
Не.
Номерът на социалната Ви осигуровка?
Нямам такава.
Някога бил ли сте разследван от полицията?
- Да, няколко пъти. - И за какво?
За какви престъпления?
Какво искате? Моята биография ли?
Чуйте ме, лейди.
Аз съм наркоман. Наркотиците ми харесват. Харесва ми така да живея, но ми писна.
Не сте виждали такива хора.
Такива като мен не идват тук, за да просят дрога.
За това те ще идат на друго място, а ако не стане, ще ги затворят...
и ако и там ги изритат, пак нищо няма да им стане.
Съжалявам, Боб.
Не исках да Ви предизвиквам.
Имам нужда от всичко това. Ще бъде жалко, ако счетете всичко това за ненужно.
Никога ли не Ви се е искало да станете адвокат, или
да помагате на другите?
Не.
Защо не?
Ами, като начало...
никой никога не би искал да разговаря с такъв боклук.
С такива може години да си общуваш, но рано или късно те изчезват, или нещо такова.
Може би е от дрогата. А може и от алкохола.
А може би от лепилото. Или от бензина.
А може пък от изстрел в главата.
Все от нещо. Но - възможно е да се намали натиска на ежедневието,
като например необходимостта ежедневно да си връзваш обувките.
Имате поща.
- Господ да те благослови. - За нищо.
Отец Мърфи.
Ей, Том.
Така, така.
Гаднярът Боби Хюз.
Не съм очаквал да те видя тук, след толкова много години.
Ти също ли живееш тук?
Повече никъде не отивам.
Тука не изискват стария наркоман да е светец.
Заради глупостите през 70-те, когато ти беше на висота,
а аз се докарах до това плачевно състояние.
Между впрочем, не се чувствам важен.
А ти продължаваш ли?
Не.
Изпратиха ме на курса "21 дена". С метадон.
А тебе?
Е, разбира се.
Аз също съм в програмата.
Но понякога я изпреварвам малко. Чат ли си?
Подозирам, че някоя от медицинските сестра, бивш наркоман, ми подсилва дозата, но...
не съм сигурен.
Да не би да ти се е приискало пак да "играеш"?
Не.
Но ще ти правя компания.
Това е изкуство.
Истинско изкуство. Това е.
Повече от изкуство.
Погледни издънката ей-там, на онова дърво.
Напомня ми за един стар "мърморко".
Мисля, че се подвизаваше на тази улица. Или пък на съседната.
Том познаваше всичките си съседи.
Познавах Том от ония времена, когато прислужваше пред олтара.
Преподобния Отец Мърфи - най-известният наркоман на крайбрежието.
Когато намереше "елексир", го делеше с нас. Беше страхотно добър.
Том беше кралят. При него имаше всичко. Даже и за още един живот.
Сега гледайте как се правят радиални отвърстия.
Вземете която искате бургия, сложете я в патронника,
затегнете я колкото трябва,
сега хванете края на детайла. Дръжте яко.
Колкото повече натискате, толкова по-голяма е мощността.
Натиснете по-силно и завъртете.
Много работа имате. Видно е.
Работата е като алкохола...
Започваш от ранно утро, за да се чувстваш в тонус. Но ако началникът ти види това,
направо си уволнен. Ще загубиш и маса пари.
Значи ти трябва друга работа.
Можеш да грабиш, крадеш, и продаваш. Нали знаеш?
И по средата на всичко това, може да натопиш най-близкия си приятел.
Ще ви затворят. Неизбежно е.
Колкото повече имаш, толкова повече не ти стига. И толкова по-дълбоко затъваш.
А след това ще се окажеш на самото дъно.
Схващате ли?
Наваксваш с четене ли?
Отдавна не съм те виждал, Боб. Какво е станало?
Нищо.
Чух, че си бил на метадон.
Мислиш ли, че това ще накара Трузински да те пожали, а?
Да си кажа честно, не мисля въобще за това.
Не смятам да ти "набивам канчето".
Но в онази бъркотия Трузински си загуби значката. Сега е само един регулировчик.
Така се захвана за работа, че почти те достигна.
А на мен това не ми се искаше.
Какво да ти кажа? Знаеш вече, че си имам работа.
Какво е станало в тоз пущинак, Боб? Къде е Дайана?
Нали знаеш, колко са ексцентрични жените.
Тя си намери друг и избяга от мен.
Трудно ми е да го повярвам.
Вие с Дайана бяхте неразделни от детството си.
Надявам се, всичко при теб с работата да се оправи.
Вярвам искрено, че ще се закрепиш.
Пази се, Боб.
Ако можеше да ни види приятелката ни тук с теб.
С нея нищо не мога да направя.
Казах и да дойде, обаче тя не иска.
По дяволите, всичко вървеше нормално в началото, от начало.
Точно, само от източника. Къде правят лекарството? В аптеката.
Ако ти трябват пари, върви в банката.
"Да. скъпа, трябва да ида до банката и в аптеката. Скоро се връщам в къщи".
Не си първия, на когота са нужни лекарства. А за тях трябва да се плати.
Къде са ми парите, копеле?
Къде са ми шибаните пари?
Айде. За трети път те питам.
Какво искаш да ми кажеш? Айде, кажи нещо. Защо мълчиш?
Ей, Дейвид! Какво правиш тук?
Ти какво, според теб, да не си зает, а?
Детето плаче, човече
Е, и? Това е само бизнес. Какво ти пука?
Махай се от тук и си гледай твоята работа. Какво ти трябва?
Това е и моя работа.
- Ей, я иди и се разходи. - Ей, и ти пък, айде сега.
- Защо, по дяволите? - Вече пораснах.
Тъпанар!
А ти що стоиш?
Какво искаш? Мислех, че ти... момче, няма да те гощавам за обяд.
Знаеш ли Том, много истории си ми разказал за това, как...
ръката ти се е залоствала между гредите на пода,
как охраната е идвала и ти е била морфина.
Но с мен не постъпваха така.
Боб, повече с никого не постъпват така.
Наркотиците отидоха в миналото и завинаги са забравени.
Мисълта, че някой може да ги употребава, и да избегне страшната участ,
е като проклятие за тези идиоти.
Мога дори да предскажа, че в недалечно бъдеще...
закоравялите кокаиномани ще използват лекарствената истерия...
като предлог...
да приведат в готовност международната служба за контрол върху наркотиците.
Аз съм старец и навярно няма да доживея решението на проблема с наркотиците.
Том, ти сигурно не си се занимавал цял живот с това.
Трябвало е да станеш философ.
Може би, може би, но в другия си живот, Боб.
Кой е?
Кой е там?
Боже. Що за помийна яма е това тук?
А къде е жена ти? Да не си я изгонил, а?
Ти никога няма да се промениш, нали Дайана?
Прав си, никога. А защо ли?
Исках да кажа, че изглеждаш отлично.
- Настина ли? Не съм се и съмнявала. - Имаш ли време за чаша чай?
- Да. - Наистина ли?
Как е метадона, помага ли?
Горе-долу.
- Но си намерих работа. Казах ли ти? - Не лъжеш, нали? И къде работиш?
В една работилница на запад от тук.
Така ли? И какво правиш там?
Ами аз... пробивам дупки.
- Дупки, а? - Да.
Да, пробивам дупки... за да завиват болтове в тях.
А ти? Харесва ли ти?
Честно да ти кажа, скучно ми е, но заплатата ми стига, за да живея.
Сега вече не ме лъжеш. Май искаш да продължиш.
Да.
Дайана, защо не си свалиш палтото и да сме пак заедно?
Не мога. Чакат ме в колата.
Дойдох само, за да те видя как си.
Ето ти.
Това е от Рик и от всички нас.
Има и за в случай, че се полакомиш.
Какво е станало? Защо си се отрекъл от мен?
Заради мен ли е? Какво съм направила не както трябва?
Не, бейби. Не е заради теб.
Заради смъртта на Надин и проклятието, което ни довлече с ето тази шапка е.
След това се паникьосах, когато излязох на паркинга и видях всичките тези полицейски автомобили.
Разбрах, че съм загубен. И се уплаших. Молех се като никога по-рано.
Казвах си: "Бог, Исус или дявол, който и да си, пожали ме!"
"Позволи ми да взема трупа на това бедно момиче от стаята и да го предам на земята,
"за да не прекарам остатъка от дните си в затвора.
"Ако го направиш, Боже, в знак на благодарност, ще се върна в къщи,
"ще започна метадона, ще си намеря работа и ще живея честно."
Е ето, успях.
Тук съм, защото съм обещал.
Завинаги ли си решил?
Виждаш ли, Дайана, като изключм скуката, която подобен живот предполага, съвсем не е зле.
Даже тази малка, тясна стаичка, съвсем не е лоша.
Понякога, когато се събуждам сутрин,
си мисля, че предстои да стане нещо хубаво.
Аз съм обикновен човек. Имам прилична работа и прилична стая.
А сега и ти си тук.
Ти си изперкал, Боб.
Съвсем си изперкал.
Дайана, върви при приятелите си.
и им кажи, че ще останеш тази нощ тук, а след това ще дойдеш пак...
и ще поживееш известно време с мен, а?
Бих се радвала, Боб.
Но си имам нов приятел.
Сега съм... Сега съм жена на Рик. Всъщност аз работя за него.
Ние научихме този малчуган да краде, а сега съм в отбора му.
Времената се менят.
Да.
Нали ме знаеш, Боб.
Бих могла да съм каквато искаш, но не и бродяга.
Боб, трябва да тръгвам.
Радвам се, че те видях.
Изглеждаш наистина прекрасно.
Бих искал да си те върна.
- Кой е? - Том, Боб е. Отвори!
- Какво е това? - Подарък.
На мен не ми трябва, аз си карам по моята програма, така че го вземи ти.
- Подарък. Уоуу... - Отваряй!
- Хмм... - Самият аз не знам какво има вътре.
Да видим какво има вътре.
Господ да те благослови, сине мой. Чака те раят.
Такова нещо...
Такова нещо още не съм виждал.
Но това са...
Сто порций диладид.
Бог ще ти опрости всичките грехове.
И от къде всичко това, Боб?
- Какво искаш? - Наркотиците ти.
Мислиш ли, че ако ги имах, щях да седя в тази дупка, а?
Минавам курс метадон, а ти си дошъл за наркотици? Просто е смешно.
Млъквай. Е добре, гад.
Искаш приключения ли? Сега ще ти ги осигурим.
Ти ли си, Дейвид?
Чуй ме сега, недоросляк. Аз съм порядъчен човек.
И не те лъжа. Започнах да се оправям.
И теб те съветвам да започнеш. Полезно е за душата.
Шибан лъжец.
Къде са, Боб? Не ме прави на глупак.
Така, къде са, по дяволите, къде?
Най-полезно за теб ще е - да си избиеш от главата всички тези глупости.
Дълбоко в сърцето си знаех, че, е възможно да се разбие системата,
без да е нужно да се побеждават тъмните сили, които лежат дълбоко.
Или това, което някои наричат "суеверие".
Виещите сирени.
Черните котки.
Шапките на кревата.
Кучетата, дяволското око.
Така че, значи, се успокоих и за пръв път в живота си знаех,
че някой ме чака в къщи.
По дяволите. Ще го убия този кучи син.
Другото копеле ще стане по-разговорливо. Но този няма да поддаде.
Но те всички са такива.
Казах ти, убий го.
Чуваш ли ме, Боб?
Хайде. Изчезваме.
Ще оживее ли? Дайте ми да го видя.
Боб. Чуваш ли ме?
Боб, кой направи това?
Трузински ли беше?
Боб, кажи ми, кой стреля по теб?
Шапката.
Шапката? Ти каза "шапката"?
Кажи на Дайана...
да потърси шапката. Кажи и...
- Добре, Боб. - Добре ли?
- Значи в теб е стрелял някой с шапка? Так ли, Боб? - Не.
Беше момичето от телевизора.
Момичето от телевизора, то беше с шапката.
"Шапка" - тая пък коя е? Трябва да ми кажеш, за да мога да предам на Дайана. Е, хайде!
Вече няма значение.
Сам ще и го кажа.
Трябва да го махнем от тук.
Шибан живот.
Никога не знаеш какво можеш да очакваш от него.
Ето защо Надин си избра един толкова лек път.
Ето защо Дайана не иска да променя нищо.
Много хора не знаят колко е трудно да преживееш една минута, след това - друга.
Но наркоманът го знае.
Не трябва само да знаеш какво означават надписите на пликчетата и шишенцата.
А трябва да умееш да разчиташ и знаците.
Тази шапка на кревата, ето защо не се изплаших -
а просто изплатих дълга към шапката.
Шибано брилянтна ирония.
Полицаите ме съпроводиха в най- големия склад за лекарства в града.
Но все още съм жив.
Надявам се да ме опазят жив.
BG.SUB by: The PathoLoGiCal ® ~ subs.unacs.bg ~ 2009 ~